Парадокс розбитого вікна
Стихійні лиха, терористичні акти й війни
мають одну спільну рису —
масштаби руйнувань.
Проте щоразу, коли трапляється якесь стихійне лихо,
терористичний акт чи війна,
майже завжди хтось намагається переконати інших у тому,
що всі ці події мають і позитивний бік.
Ці події йдуть на користь економіці, бо створюють робочі місця.
У разі стихійного лиха, терористичного акту чи війни
нам доводиться витрачати гроші на те, щоб відновити зруйноване.
Це є прикладом застосування хибної ідеї — «парадоксу розбитого вікна».
Фредерік Бастіа спростував цю хибну думку
ще на початку XIX століття у своєму нарисі під назвою
«Що видно і чого не видно».
Основним аргументом стало те, що руйнування не веде до процвітання.
Руйнування знищує економічні блага.
Уявіть собі крамницю.
Вона має скляну вітрину.
Ось підбігає хлопець і кидає в неї камінь.
Вітрину розбито, скрізь розкидано уламки скла.
Власник крамниці засмучений. Чому? Бо розбили його вітрину!
Йому доведеться піти й заплатити скляреві
за заміну скла у вітрині.
Однак в такій ситуації можуть знайтись люди,
які скажуть: «Ви б краще посміхнулись,
адже завдяки цьому хтось отримає роботу.
Ви витратите гроші на нове скло.
Скляр заробить ці гроші.
Зможе витратити зароблене в ресторані.
Зможе купити собі новий одяг.
Зможе придбати собі щось інше.
А це створить робочі місця для інших людей.
Гроші підуть в обіг, і всі ми станемо багатші
завдяки хлопцеві,
який кинув камінь у вітрину.
Отже, ми просто змушені замінити вітрину!»
Замислімось на хвилинку про те,
як ми би діяли,
якби ця ідея дійсно мала сенс.
Замість того,
щоб намагатись завадити псуванню різних речей,
перешкодити знищенню майна,
ми мали б, фактично, створювати загони хлопців з камінням,
які б ходили містом, били б вікна та ламали все, що потрапить їм під руку.
Адже, врешті-решт, якщо на відновлення після всіх руйнувань необхідно
витратити гроші, це збільшить наші статки, зробить нас заможнішими.
Ось він — шлях до процвітання!
Псування, ламання та руйнування майна
з подальшим витрачанням коштів на його заміну.
Але річ у тім, що коли ми мислимо у такий спосіб,
ми зосереджуємо свою увагу на очевидному та ігноруємо неочевидне.
Ми не бачимо, наприклад, того,
на що крамар міг би витратити свої гроші,
якби йому не довелось платити за нову вітрину.
Він міг би купити собі костюм.
Це дало б роботу кравцеві.
Кравець, у свою чергу, міг би витратити ці гроші на щось інше.
Він міг би купити собі харчі.
Це дало б роботу бакалійникові. А ще він міг би
заощадити одержані гроші.
І тоді ці гроші
міг би взяти в борг підприємець, який хоче розпочати власну справу.
Він міг би зробити щось інше,
що створило б робочі місця для інших людей.
А в крамниці досі була б ціла вітрина.
Вона б залишилась, а вся ця додаткова діяльність
принесла б
свою користь і без розбиття вітрини.
А так статки суспільства загалом зменшились на вартість вітрини.
Саме це відбувається в тих випадках,
коли ми знищуємо ресурси:
той, хто знищує речі, економічних благ не створює.
Отже, треба завжди пам'ятати про те,
що добробут створюється виробництвом, а не руйнуванням.