Da li ste se ikada zapitali zašto države
ne mogu samo štampati više novca
da otplate svoje dugove,
ili da nahrane beskućnike,
ili da poprave nezaposlenost,
ili bilo koje drugo pitanje po tom pitanju?
Ovo bi moglo izgledati kao
prilično glupo pitanje,
ali mislim da je to jedno od tih pitanja
da bi ljudima moglo biti previše neugodno da pitaju.
Ali ne nedostaje ljudi koji se pitaju.
Kratak odgovor se može sažeti u jednu riječ –
inflacija.
Inflacija se definiše kao
'uporan, značajan porast
u opštem nivou cijena vezanih za
povećanje obima novca,
što rezultira gubitkom vrijednosti valute.'
Ali doći ću do toga.
Ipak, prvo moramo da utvrdimo
tačno šta je novac...
Sada ovo može izgledati očigledno,
ali nešto što treba da shvatite je da taj novac
nema apsolutno nikakvu intrinzičnu vrijednost.
Ono što to znači je da taj novac sam po sebi
nema stvarnu vrijednost.
Smatra se samo vrijednim
jer može kupiti stvari.
Ali ako ste se nasukali na pusto ostrvo,
novac bi bio potpuno beskorisan.
Novac ima samo vrijednost
jer vjerujemo da ima vrijednost.
Ovo se zove Tinkerbell efekat,
nešto o čemu sam naučio od Vsaucea.
Koristi se Tinkerbell efekat
opisati nešto što samo postoji
jer verujemo da postoji.
A to je slučaj sa novcem.
Hipotetički rečeno,
kad bi ljudi odjednom počeli vjerovati
da taj novac nije imao vrijednost,
on ne bi imao vrednost.
Naravno, nije uvijek bilo tako.
Novac postoji milenijumima,
i kada je prvi put korišten
bio je u obliku robnog novca.
Trgovalo se stvarima koje su imale stvarnu vrijednost i upotrebu,
poput soli, začina, konja i oružja,
kao i plemenitih metala kao što su zlato i srebro,
koji tehnički nemaju
bilo kakvu unutrašnjz vrijednost,
ali zbog svoje rijetkosti su skoro
univerzalno prihvaćeni kao valuta.
Onda imamo reprezentativni novac.
Pošto nošenje svega što posjedujete može biti teško,
reprezentativni novac ima više smisla.
U suštini daješ svoje zlato banci,
i oni to čuvaju za vas,
a zauzvrat ti daju komad papira
priznajući da posjeduješ to zlato.
Ovi komadi papira se mogu dakle
koristiti kao novac kao što i bilo ko
može otići i otkupiti zlato u bilo kojem trenutku.
ali danas,
skoro svaka zemlja na svetu
koristi fiat novac.
Fiat novac zahtjeva vjeru i povjerenje u vladu
da će njihov novac imati vrijednost.
Ako koristimo relativno mladu zemlju
kao primjer,
Sjedinjene Države su prošle kroz sva
3 monetarna sistema u roku od 200 godina.
Godine 1792, kada su Sjedinjene Države
prestale koristiti evropski novac,
Zakon o kovanju novca iz 1792
donio je početak američkog dolara.
Američki dolar je izvorno bio u formi
robnog novca, u obliku
zlatnog, srebrnog i bakarnog novca.
Novčići su zapravo napravljeni od pravog
zlata, srebra i bakra,
i vrijednog metala
zbog čega su novčići bili upravo
jednaki njihovoj nominalnoj vrijednosti.
Zemlja je tada prešla na mješavinu
robnog i reprezentativnog novac
sa Zakonom o zlatnom standardu iz 1900. godine.
Vlada je izdala dolarske novčanice
koje se u svakom trenutku mogu zamijeniti za zlato.
Zlatni standard je vrsta reprezentativnog novca
koje su mnoge zemlje koristile u to vrijeme.
Ovo je bio efikasan način
da tačno izračunate
devizni kurs između zemalja.
Na primjer, ako je jedan gram zlata
košta 1 funtu u Britaniji i 1,50 dolara u Americi,
onda možete lako zaključiti da £1 mora biti jednak 1,50$.
Ukinuti su zlatnici
a srebro je uklonjeno
od ostalih kovanica,
efektivno okončavajući robni novac
u Sjedinjenim Američkim Državama.
Godine 1971. Ričard Nikson
je službeno napustio zlatni standard,
a SAD su prešle na fiat novac.
Dakle, danas novac nije pokriven zlatom
ili bilo šta drugo vrijedno u tom smislu.
Dakle, da se vratimo na pitanje.
Grafikon ponude i potražnje pokazuje zašto
to dovodi do rasta cijena.
Više novca u privredi
uzrokuje pomak krive potražnje
za robu i usluge.
Ali pošto se ovo ne poklapa
sa povećanjem ekonomske proizvodnje,
cijene moraju rasti.
Pogledaj to ovako -
ako je vlada štampala milion dolara
i objavila je svima u zemlji,
navodeći da svi izađu
i kupe sportsko auto...
ali postoji samo konačan broj
sportskih automobila u zemlji,
tako da je logična stvar
povećanje cijene sportskog automobila.
Ako koristimo analogiju da to demonstriramo,
zamislite da postoje 4 osobe
na pustom ostrvu.
Svako ima po 10 komada voća.
Svi plodovi se smatraju jednakim vrijednostima.
Sada zamislite da otkriju cijelu šumu stabala jabuka.
Povećana je nominalna vrijednost jabuka
jer ih ima vise,
ali stvarna vrijednost jabuke
opada
zbog povećanja ponude.
Stoga sada vrijede
10 jabuka za 1 bananu
pošto je potražnja za jabukama mala,
ali visoka za banane.
Samo da pojasnim, u ovoj analogiji,
ljudi predstavljaju različite zemlje,
voće njihovu valutu,
a stablo jabuke je štampani novac.
Ali to nije samo zbog ekonomske teorije
da znamo da je štampanje previše novca loša ideja.
Postoji nekoliko primjera u novijoj istoriji.
Najnoviji primjer je Zimbabve, koji je 2008.
pretrpio izuzetno visoku inflaciju zbog štampanja novca.
Ovo je rezultat nekih groznih odluka predsjednika Mugabea.
Kada je ekonomija krenula na bolje,
Mugabe je štampao više novca
za plaćanje državnih rashoda.
To je dovelo do vrtoglavog porasta inflacije,
i sredinom novembra 2008.
Inflacija u Zimbabveu dostigla je vrhunac...
Zapravo sačekaj, sačekaj sekund.
Prvo moram dati neki kontekst.
Inflacija u Sjedinjenim Državama je oko 2%.
Ekonomisti se uglavnom slažu sa tim
da je nivo inflacije od 1-3% je optimalan.
Stope inflacije u zemljama prvog svijeta danas se kreću od 0-5%.
Za zemlju se kaže da ulazi u hiperinflaciju
kada njihov nivo inflacije prelazi 50%.
Dakle... s tim na umu,
Inflacija u Zimbabveu, na svom vrhuncu,
je dostigla... 6,5... sekstilion %!
Ili drugačije rečeno, taj broj ima 22 cifre!
Postalo je toliko loše da su se cijene udvostručavale
svaka 24 sata!
Vlada je pokušala riješiti problem
štampajući sve više novca
sa sve većim apoenima.
Takođe su nastavili da obaraju nule sa kraja
revalorizacijom zimbabveanskog dolara 3 puta,
prolazili kroz 4 različite valute
sa 4 različita ISO koda.
Prije konačne redenominacije, štampali su se
Novčanice od 100 triliona dolara.
Ljudi su bukvalno koristili kolica puna gotovine
da kupe veknu hleba.
Vlada je čak u jednom trenutku učinila inflaciju ilegalnom,
a ljudi su zapravo hapšeni zbog podizanja cijena.
2009. Zimbabveanski dolar
bio je napušten, i do danas
i dalje nemaju nacionalnu valutu.
Njihovi ljudi koriste valute kao što je američki dolar,
funta sterlinga i euro.
Prije hiperinflacije,
prvi Zimbabveanski dolar
vrijedio je oko 1,25 dolara.
Ako ta novčanica od 100 triliona dolara
vrijedi tog kursa,
ta pojedinačna novčanica bi vrijedila više novca
nego što ukupno postoji na cijelom sijvetu... dva puta.
Ali koliko god ovo bilo smiješno,
ovo se samo smatra
drugom najgorom inflacijom u istoriji,
Nakon Mađarske 1946.
Iako je inflacija u Zimbabveu dostigla vrhunac
sredinom novembra 2008.
njihova ukupna najviša mjesečna inflacija iznosila je 79,6 milijardi %,
budući da je najveća mjesečna inflacija u Mađarskoj, koja se dogodila u julu 1946.,
iznosila je 41,9 kvadriliona %, a cijene su se udvostručavale svakih 15 sati.
Da to stavim u perspektivu,
u zemlji sa zdravom stopom inflacije od oko 3%,
cijene se udvostručuju svake 23 godine.
Njihova valuta se zvala pengő,
a kako je inflacija rasla, uveden je b.-pengő,
skraćeno za milijardu pengoa,
što je zapravo 1 trilion pengo na kratko.
Kao i rekord
za najvišu mjesečnu inflaciju,
Mađarska takođe drži rekord
za novčanicu najvećeg apoena
ikada izdata - novčanica od 100 miliona b.-pengő,
tj. 100 miliona milijardi,
što je 100 kvintiliona penga
na kratko.
Novčanice od 1 milijarde b.-pengő su štampane, ali nikada nisu izdate.
Godine 1941. kurs je bio oko 5 pengoa za 1 dolar.
Godine 1946, kada je valuta ukinuta,
stvari su izmakle kontroli
tako da ako uzmete svaku novčanicu u cijeloj zemlji,
oni bi imali ukupnu vrijednost od jedne desetine američkog penija.
Mađarska je tada prešla na forintu,
gdje je 1 forinta jednaka 400 oktiliona pengőa -
taj broj ima 29 nula.
Zato vlade ne mogu samo da štampaju novac
da otplate svoj dug. Ne završava se dobro.
Takođe je važno razumijeti šta je tačno državni dug.
Državni dug je mnogo komplikovaniji od ličnog duga.
To nije samo slučaj 'dugujete ljudima novac'.
Uzmimo zemlju s najvećim državnim dugom - Sjedinjene Države,
koja trenutno ima oko 17 triliona dolara duga.
I vjerovatno ste svjesni da je zemlja čiji je najveći dio američkog duga...
prema Kini.
Iako je to istina,
to je pomalo obmanjujuće.
Od ukupnog duga Kina ima samo oko 8%.
Većina duga je zapravo u vlasništvu
same vlade Sjedinjenih Država,
od strane organizacija kao što su socijalno osiguranje ili Federalne rezerve.
Povrh svega, još 30% je u vlasništvu američkih građana.
I iako je 8% od 17 triliona još uvijek puno,
Kina ne može tek tako pokucati na vrata Bijele kuće
i zahtijevati 1,2 triliona dolara.
To ne funkcioniše tako.
U osnovi, Ministarstvo finansija SAD-a izdaje trezorske obveznice.
Možete kupiti ove obveznice
a vlada će vam platiti kamatu
na tu obveznicu svake godine.
Zatim, kada su obveznice dospjele,
otkupiće trezorske obveznice nazad od tebe.
Sada, ako zemlja upadne u finansijske probleme,
možda će morati da izmiri svoj dug,
što u osnovi znači da nećete dobiti svoj novac nazad.
Ali SAD se generalno smatra izuzetno bezrizičnom investicijom
jer se američki dolar najviše koristi
i najpouzdanija je valuta na svijetu.
Čak je i zapisano u Ustavu
da Sjedinjene Države ne mogu platiti svoj dug.
Ostaviću te sa ovom poslednjom mišlju
i ono što mislim da je možda najbolji način da sumiram
zašto vlade ne mogu jednostavno odštampati neograničene količine novca.
'Kad bi novac rastao na drveću...
bio bi vrijedan kao lišće.'
Hvala na gledanju.